1942 natsit alkoivat kammata Länsi-Euroopan valtioita -
hakiessaan lopullista ratkaisua, juutalaisten hävittämistä.
He hakivat juutalaisia Britannian Kanaalisaarilta asti.
"Te ja teidän perheenjäsenenne määrätään evakuoitaviksi."
Emme nähneet häntä enää tai kuulleet hänestä 50 vuoteen.
Kun kuulin hänen kuolleen Auschwitzissa olimme tolaltamme ja kauhuissamme.
Mutta natseille Auschwitzissa ja muilla leireillä selvisi -
että oli eri asia suunnitella eeppinen joukkomurha -
kuin pystyä toteuttamaan se.
Heidän ratkaisunsa murhaongelmaan kertoo heidän mentaliteetistaan.
Vuonna 1942, hirvittävän yritys ja erehdys -prosessin kautta -
natsit loivat jotain aivan uutta historiassa -
tappotehtaita, jotka pystyivät murhaamaan miljoonia.
Kuoleman Tehtaat
Länsi-Euroopasta Auschwitziin lähtivät ensimmäisenä Ranskan juutalaiset.
Ranska oli paljon helpompi paikka -
kuin sotiminen idässä puna-armeijaa vastaan.
Täällä olleet saksalaiset pitivät itseään onnekkaina.
Mutta saksalaissotilaita oli Ranskassa melko vähän.
Saksa oli jakanut maan miehitettyyn ja miehittämättömään vyöhykkeeseen -
mutta ranskalaishallinto johti käytännössä molempia.
Eli natsit saivat juutalaiset Ranskasta -
vain yhteistyöllä ranskalaisviranomaisten kanssa.
2. heinäkuuta 1942 -
SS ja Ranskan poliisin johtohahmot pitivät kokouksen -
puhuakseen joukkokarkotuksista.
SS-virkamiehen muistiinpanot paljastavat -
että Ranska ehdotti aluksi rajoitettua yhteistyötä natsien kanssa.
Miehittämättömässä Ranskassa voisimme koota ulkomaiset juutalaiset.
Miehitetyssä Ranskassa poliisille olisi noloa koota juutalaiset.
Jos Ranskan hallitus ei kokoa juutalaisia -
Führer ei suhtaudu myötätuntoisesti.
Ranskalaiset tiesivät yhteistyöstä kieltäytymisen -
suututtavan saksalaiset -
mutta he eivät halunneet luovuttaa juutalaisia.
Heidän ratkaisunsa oli tämä:
Voinko tehdä ehdotuksen?
Pidätämme niin monta juutalaista kuin haluatte -
koko Ranskassa, myös miehitetyssä osassa -
mutta vain ulkomaan kansalaisia.
Selvä. Ainakin se on ensimmäinen askel.
Päätettyään luovuttaa ulkomaalaiset juutalaiset, Ranskan viranomaiset -
järjestivät ensimmäisen kokoamisen varhain aamulla 16. heinäkuuta 1942.
Pariisin 20. alueella -
Ranskan poliisi kävi Puolasta kotoisin olevien Mullerien luona.
Avatkaa! - Poliisi!
Heräsimme aamulla kun oveen koputettiin -
ja näin äitini polvillaan -
kädet kahden poliisin jalkojen ympärillä.
Hän rukoili, että he lähtisivät.
Hän rukoili heitä. Hän huusi ja itki.
Poliisit työnsivät -
äitiä jaloillaan ja sanoivat:
"Pitäkää kiirettä. Älkää haaskatko aikaamme."
Ranskan poliisi vei sinä aamuna Annette Mullerin -
hänen nuorimman veljensä Michelin ja hänen äitinsä.
Olimme peloissamme, koska kello oli niin vähän.
Meidän käskettiin ottaa kolmen päivän ruuat mukaan.
Se ei huolettanut minua.
En luottanut niinkään maani poliisiin -
mutta luotin täydellisesti äitiini.
Heidän vietiin tällaiseen leiriin -
jossa oli ulkomaalaisia. Moni oli yrittänyt paeta -
natsien vainoa Ranskaan.
En ollut kovin huolissani. Ajattelin lukukauden alkua.
Mietin mitä tapahtuisi mutta uskoin, että palaamme ennen koulun alkua.
Se oli ainoa huoleni.
Karkotusten alkuvaiheessa natsit pyysivät aikuisia juutalaisia -
jotka tapettiin pakkotyöllä.
Niinpä SS: N Adolf Eichmann, joka organisoi karkotukset -
ei aluksi antanut lupaa lähettää lapsia itään vanhempiensa kanssa.
Niinpä elokuun alussa 1942, Beaune-la-Rolanden leirissä -
Ranskan poliisi hajotti perheet.
Poliisi löi naiset takaisin -
kun me lapset roikuimme naisten vaatteissa.
Päällemme ruiskutettiin vettä.
Osa lapsista oli hyvin pieniä. Muistan että ihmiset itkivät.
Kun konekivääriajoneuvo saapui -
hirvittävä hiljaisuus laskeutui.
Äitini oli naisten ensimmäisessä rivissä -
ja viesti meille silmillään.
Michel itki.
Katselimme äitiä. Se on viimeinen muistoni hänestä.
Sitten naiset vietiin pois, ja meidät lapset jätettiin yksin.
Seuraavien viikkojen aikana lapset siirrettiin tänne -
Drancyyn Pariisin lähiöihin.
Tämä tilapäiskeskitysleiri -
oli rakennettu puolivalmiiden halpojen asuntojen ympärille.
Vanhin saapuneista lapsista oli noin 14-vuotias -
nuorin noin kaksivuotias.
Kourallinen Drancyn aikuisia vankeja teki lasten hyväksi minkä pystyi.
Pienet hyönteiset ympäröivät lapsia -
ja he olivat surullisen näköisiä.
He olivat hyvin likaisia -
ja kaikilla oli punatauti.
Yritimme tehdä listan heidän nimistään -
mutta useimmat eivät tienneet sukunimeään -
ja sanoivat vain: "Olen Pierren pikkuveli."
Meidän pantiin huoneisiin, missä nukuimme sementtilattialla.
Piti varoa, että emme liukastu rapuissa -
koska niissä oli niin paljon ulostetta.
Se oli kuin painajaista.
Oltuaan lyhyen aikaa Drancyssa lapset saivat Berliinistä lähtöluvan -
ja heidät koottiin yhteen matkalle kohti itää.
Valehtelimme heille aina.
Sanoimme heille aina, että te löydätte vanhempanne -
mutta he eivät uskoneet.
Outoa kyllä, he epäilivät mitä tulisi tapahtumaan.
Moni sanoi ystävillenija minulle "rouva, adoptoikaa minut" -
koska he halusivat jäädä leiriin -
vaikka olot siellä olivat huonot.
Aamulla ennen heidän lähtöään puimme heidät parhaamme mukaan.
Moni ei pystynyt edes kantamaan pientä laukkuaan.
Se oli pahinta mitä voi tapahtua -
ja ajattelen sitä yhä.
Michel jaAnnette Muller kuljetettiin turvaan -
isän lahjottua ranskalaisviranomaiset.
Lasten äiti, joka erotettiin heistä väkisin, kuoliAuschwitzissa.
Michelin mielestä syy ei ole vain saksalaisten.
Lhmisiä pidätettiin, koska he olivat syntyneet juutalaisiksi.
Edes 60 vuotta myöhemmin en käsitä, että ranskalaiset tekivät sen.
Elokuussa 1942 -
noin 4100 lasta pantiin juniin -
ja lähetettiin itään rahtivaunuissa -
yhdessä ventovieraiden Drancyn aikuisten kanssa.
Kaksi päivää ja kaksi yötä myöhemmin he saapuivat tänne -
Auschwitzin rampille.
Muutama saapumisen nähnyt on yhä elossa -
vielä harvempi SS: N jäsen.
Pian ranskalaislasten saapumisen jälkeen -
SS-sotilas Oskar Gröning alkoi työskennellä Auschwitzissa.
Ennen pitkää minut määrättiin -
valvomaan matkatavaroiden keräämistä saapuvilta kuljetuksilta.
Kun se oli ohi, paikka oli kuin markkina-alue.
Roskia oli kaikkialla.
Roskien seassa oli sairaita ihmisiä, jotka eivät pystyneet kävelemään.
Minua kauhistutti tapa, jolla niitä ihmisiä kohdeltiin.
Esimerkiksi lapsi, joka makasi alastomana maassa -
vedettiin jaloista rekkaan, heitettiin kyytiin ja ajettiin pois.
Kun se huusi kuin sairas kananpoika -
he löivät sen rekan seinään, jotta se olisi hiljaa.
Ranskalaislapset kuljetettiin kolmen kilometrin päähän -
Auschwitz-Birkenaun leiriin -
toiseen mökeistä alueen kauimmaisessa kulmauksessa.
Tänne natsit olivat improvisoineet kaasukammiot.
Lapset lukittiin huoneeseen, ja myrkyllisiä Zyklon B -kiteitä -
heitettiin sisään seinän luukusta.
Yli 4000 lasta lähetettiin ilman vanhempiaan Ranskasta Auschwitziin.
Jokainen heistä kuoli.
Ja syksyllä 1942 -
Oskar Gröning uskoi, että tämä kauhea rikos oli oikeutettu.
Maailmankuvamme vakuutti meille -
että koko maailma oli pettänyt meidät -
ja että meitä vastassa oli suuri juutalaisten salaliitto.
Mutta mitä tulee lapsiin -
sinä varmasti tajusit, etteivät he olleet tehneet sinulle mitään.
Lapset eivät ole vihollisia juuri sillä hetkellä.
Vihollinen on veri heidän sisällään.
Vihollinen on kasvaminen juutalaiseksi, joka voi olla vaarallinen -
ja sen takia lapsetkin tapettiin.
Oskar Gröning uskoi sodan aikaan -
natsien harhaan juutalaisten salaliitosta -
mutta ei osallistunut tappamiseen -
eikä halunnut jäädä Auschwitziin.
Asiakirjat osoittavat, että hän haki siirtoa rintamalle -
mutta se evättiin.
Hän jatkoi työskentelyä pääleirissä -
3 km kaakkoon Auschwitz-Birkenausta.
Hän lajitteli ja laski saapuvilta -
juutalaisilta varastetut rahat ja organisoi niiden siirron Berliiniin.
Lopullisen ratkaisun tärkein motiivi oli ideologinen -
mutta natsit tiesivät voivansa hyötyä rikoksesta taloudellisesti.
1942 Auschwitziin lähetettiin yli 200000 juutalaista ympäri Eurooppaa -
Ranskasta, Hollannista, Belgiasta, Jugoslaviasta -
Puolasta, Tsekistä, Slovakiasta, ltävallasta ja Saksasta.
Noin 70% heistä murhattiin heti kun he saapuivat.
Natsit olivat käskeneet -
heidän jättää rahansa ja tavaransa turvaan.
Vieraiden valuuttojen käsittelijänä -
näin käytännössä kaikki maailman valuutat.
Uskokaa tai älkää, näin Italian liiroja -
Espanjan pesetoja -
Unkarin ja Meksikon valuuttoja -
dollareita ja puntia.
Ehkä Gröning käsitteli Englannin puntia -
sen takia mitä tapahtui täällä Kanaalisaarilla.
Maantieteellisesti 1500 km: N -
muuten valovuosien päässä Auschwitzista.
Kanaalisaaret oli kuuluisa ystävällisenä lomakohteena.
Pottsin perhe Kentistä matkusti Kanaalisaarille 1939 -
lastenhoitajansa Therese Steinerin kanssa -
joka oli paennut kotimaansa ltävallan antisemitismiä Britanniaan.
Rakastimme häntä, koska näimme häntä paljon.
Hän oli koko ajan seurassamme. Kuin olisi ollut kaksi äitiä.
Keväällä 1940 kun Pottsin perhe päätti palata Englantiin -
viranomaiset noudattivat sisäministeriön ohjeita -
ja estivät Theresen lähdön.
Itävaltalaisena hän oli "vihollinen ulkomaalainen".
Äitini vetosi heihin, mutta he veivät Theresen -
emmekä nähneet häntä enää.
Siellä oli antisemitistisiä ihmisiä.
Yksi mies sanoi äidilleni:
"Mitä sinä odotat, kun raahaat juutalaisia perässäsi?"
Niin äiti kertoi. Se oli inhottavaa.
Therese jäi Kanaalisaarille -
kun Saksa hyökkäsi kesällä 1940.
Saksalaispropaganda teki numeron saarelaisten yhteistyöasenteesta -
myös kuuluisien brittipoliisien.
Kolme? Hyvä. Kaikki miehiä.
Guernseyn poliisi rekisteröi saaren juutalaiset -
Saksan pyynnöstä.
Juutalaisia oli Guernseyllä neljä -
ja naapurisaarella Jerseyllä 12.
Syksyllä 1940 Guernseyllä rekisteröityi myös Therese Steiner.
Toisten tavoin hänen korttiinsa merkattiin punainen J.
18 kuukautta myöhemmin, huhtikuussa 1942 -
Guernseyn kolme juutalaista -
Auguste Spitz, Marianne Grünfeld ja Therese -
kutsuttiin saaren keskuspoliisiasemalle.
Theresen otti vastaan konstaapeli Ernest Plevin.
Teidän pitää saapua 21. huhtikuuta 1942 -
kello 19 ajoneuvovaa'alle St Peter Portissa.
Ottakaa tämä määräys -
ja henkilöpaperit mukaan.
Ottakaa lämpimiä vaatteita ja ruokaa mukaan -
mutta teidän pitää jaksaa kantaa laukkunne.
Kuva on yhä mielessäni. Vein hänet White Rockiin.
Kaksi meistä meni hänen mukaansa. Veimme hänen laukkunsa pyörällä.
Kärräsimme sen.
Me hyvästelimme, saatoimme hänet portin läpi -
vilkutimme ja siinä se oli.
Se oli mysteeri. Mihin hän meni?
Toivoimme että hän palaisi, mutta hän ei palannut.
Emme olleet kokeneet mitään sellaista.
Englannissa ei tapahtunut sellaista.
Guernseyn tai Ranskan viranomaiset -
eivät tienneet, että juutalaiset murhattaisiin -
mutta he tiesivät hyvin miten paljon natsit vihasivat juutalaisia.
Oltuaan pari viikkoa Ranskassa kolme naista pidätettiin -
heinäkuun 1942 kokoamisissa -
ja vietiin Auschwitziin.
He kaikki kuolivat siellä.
Samassa kuussa kun Guernseyn karkotetut saapuivat Auschwitziin -
Heinrich Himmler, johtava hahmo joukkomurhan takana -
vieraili leirissä.
Auschwitzissa oli silloin noin 30000 vankia -
useimmat juutalaisia tai puolalaisia.
Himmlertarkasti leirin valtavan alueen -
pääleirin, Birkenaun laajennuksen -
ja synteettisen kumin tehtaan läheisessä Monowitzissa.
Hän näki jopa juutalaisten murhan Auschwitzin kaasukammiossa -
mutta se osuus poistettiin vierailun valokuva-arkistosta.
Himmler piti näkemästään -
niin paljon että ylensi saman tien leirin komendantin.
Rudolf Hössistä, joka valvoi kaikkea kauhua -
tehtiin everstiluutnantti.
Mein Obersturmbannführer.
Höss oli luonut itselleen ja perheelleen mukavan elämän.
He asuivat talossa pääleirin reunalla.
Mutta vankien elämä pääleirissä aidan toisella puolen -
oli taistelua nälkää, tauteja ja fyysistä pahoinpitelyä vastaan.
Kazimierz Piechowski taisteli sen taistelun joka päivä.
Olin terve ja vahva -
ja siitä oli apua leirissä. Vaikka joku oli nuori -
hänellä ei ollut mahdollisuutta, jos oli mammanpoika.
Piti olla kova ja voimakastahtoinen -
ja sanokseen itselleen: "Minun pitää selviytyä."
Varmistaakseen selviytymisensä, kesällä 1942 -
Piechowski teki yhden Auschwitzin historian rohkeimman pakoyrityksen.
20. kesäkuuta -
Piechowski ja kolme muuta puolalaista vankia poistuivat pääleiristä -
kohti työpaikkaansa muutaman sadan metrin päässä.
He murtautuivat varastohuoneeseen -
missä SS säilytti univormuja, aseita ja ammuksia.
He pukeutuivat nopeasti SS-miehiksi.
He eivät aikoneet ampua aseilla saksalaisia -
tietäen että kosto leirin muille vangeille olisi hirveä.
Jos heidät pysäytettäisiin viimeisellä tarkistuspisteellä -
he aikoivat tappaa itsensä.
Koska yksi vanki työskenteli SS: N autotallissa, joka oli kiinni -
he saivat varastettua auton.
He ottivat suuren riskin, josta heidän henkensä riippui.
Ongelmana oli päästettäisiinkö meidät läpi ilman kulkulupaa -
ilman papereita, ilman mitään.
Uskoimme että päästettäisiin.
Matkaa oli vielä 80 metriä -
mutta Genek oli vaihtanut jo kakkosvaihteelle -
koska puomi oli alhaalla.
Matkaa oli 50 metriä. Puomi oli yhä alhaalla.
Sitten puomille oli matkaa enää 15 metriä.
Ajattelin, että on aika tappaa itsemme -
kuten olimme sopineet.
Silloin minua tökättiin selkään, ja Józek kuiskasi korvaani:
"Kazik, tee jotain!"
Tulin järkiini ja ajattelin: "Aivan. He luottavat minuun."
Avatkaa, paskiaiset. Kauanko meidän pitää odottaa?
Tunne oli euforinen.
Me olimme kaikki mielissämme.
Olimme nuoria, vapaita, aseistettuja.
Tajusimme että ei olisi helppoa saada meitä takaisin siihen helvettiin.
Viikkoja Piechowskin paon jälkeen -
Höss ja muut komendantit kuulivat, että SS: N keskitysleirien tarkastaja -
oli erittäin tyytymätön.
Turvallisuutta piti parantaa, ottaen huomioon mitä tuleman piti.
Kesällä 1942 -
Himmler antoi salaisen käskyn Puolan juutalaisten tärkeydestä -
joista monet olivat vankina täällä Varsovan getossa.
19.7. Himmler määräsi, että kaikki Puolan juutalaiset -
natsien "kenraalikuvernementiksi" kutsumalla alueella -
pitäisi "uudelleensijoittaa" eli murhata vuoden 1942 aikana.
Heitä oli kaksi miljoonaa -
pelkästään Varsovan getossa satoja tuhansia.
Himmler ei käyttänyt joukkomurhiin Auschwitzia -
vaan uudempia laitoksia -
jotkaAuschwitzista poiketen olivat puhtaita kuolemantehtaita.
Kuolettavin niistä sijaitsi täällä -
100 km Varsovasta koilliseen.
Treblinkassa tapettiin noin 900000 ihmistä.
Natsivaltiossa vain Auschwitzissa murhattiin enemmän ihmisiä.
Tänään on jäljellä vain metsäaukio.
Natsit tuhosivat tämän salaisen paikan ennen kuin sota loppui.
Mutta silminnäkijähavaintojen avulla -
leirin pohjapiirroksen voi rekonstruoida.
Paikka erosi Auschwitz-Birkenausta.
Siihen verrattuna Treblinka oli pieni.
400 kertaa 600 metriä.
Treblinka oli pieni, koska sillä oli vain yksi tarkoitus: Murhaaminen.
99% juutalaisista kuoli kahden tunnin sisällä saapumisestaan.
Heidät myrkytettiin pakokaasulla Treblinkan kaasukammioissa.
En koskaan unohda näkemääni. En kunnes kuolen.
Mitä ne ihmiset, pienet lapset, olivat kenellekään tehneet?
Mitä he olivat tehneet?
Se oli kauheaa.
Leirin toiminnan alkuviikkoina vallitsi täysi kaaos.
Kaasukammiot hajosivat, saapuvia junia odotutettiin päiviä -
ja maassa makasi satoja hautaamattomia ruumiita.
Mätänevät ruumiit haisivat hirveälle.
Se oli kauheaa. Pihalle ei voinut mennä.
Ei voinut avata ikkunaa tai mennä ulos.
Treblinkan tilanne oli karkaamassa hallinnasta -
ja siksi SS: N upseerit suuntasivat kohti leiriä elokuussa 1942.
Tiedämme ketkä ja mitä sanottiin -
kiitos SS-kersantti Josef Oberhauserin todistajanlausunnon.
Upseerit olivat Christian Wirth -
kuolemaleirien tarkastaja -
ja hänen esimiehensä kenraalimajuri Odilo Globocnik.
Treblinkan komendantti Irmfried Eberlille -
vierailu toi huolestuttavia uutisia.
Natsit aloittivat joukkomurhaohjelmansa minimaalisin valmisteluin.
He uskoivat pystyvänsä ratkaisemaan kohtaamansa ongelmat.
Tri Eberlistä oli tullut ongelma.
Teidät vapautetaan komennosta heti.
Selvitän itse sotkujanne kunnes seuraajanne saapuu.
Jos ette olisi itävaltalainen maanmies, pidättäisin teidät -
ja veisin SS: N ja oikeuden eteen.
Kenraalimajuri Globocnikistä -
Eberl oli osallistunut joukkomurhaan -
mutta ei ollut tappanut tehokkaasti ja salaa.
Auschwitzissa Höss kohtasi samat vaikeudet kuin Eberl -
eli miten hävittää tuhansia ruumiita.
Aluksi heidät haudattiin tälle pellolle.
Mutta kesällä ruumiit mätänivät -
ja juutalaisvankien erikoisyksikön käskettiin kaivaa ne ylös.
Meidän piti kaivaa ruumiit ylös ja polttaa ne.
Tänne tehtiin iso rovio -
ja heitimme ne siihen.
Ruumiita heitteli aina kaksi ihmistä -
toinen piti jaloista ja toinen käsistä.
Haju oli hirvittävä.
Ruumiit olivat verisiä ja mädäntyneitä.
Saimme riepuja kasvojemme eteen.
SS-miehet joivat vodkaa tai konjakkia pulloistaan.
Hekään eivät kestäneet sitä. Se oli kauheaa.
Se oli kauheaa. Sitä ei voi unohtaa. Sitä ei olisi pitänyt tapahtua.
Olen täällä varmistamassa, että historia ei unohda mitä tapahtui.
Että täällä tapettiin ihmisiä.
Heidät poltettiin ja tapettiin täällä.
Heidät tapettiin pahemmin kuin eläimet.
Tehdäkseen Auschwitzista tehokkaamman tappotehtaan -
Höss oli kysynyt neuvoa SS: N ruumiinhävitysasiantuntijalta.
Syyskuussa 1942 Höss matkusti Puolan syrjäseudulle -
Chelmnon kylän lähelle.
Tiedämme matkan tarkoituksen ja keskustelut Hössin muistelmista -
ja todistajanlausunnoista.
Höss halusi tavata SS-eversti Paul Blobelin -
ja tutkia itse tämän uusia krematorioita.
Yritimme ensin hävittää ruumiit palopommeilla.
Menestys oli huono, ja saimme aikaan metsäpaloja.
Mutta tämä laitos toimii hyvin, jos ritilälle pinoaa -
vuoroin puita, vuoroin ruumiita.
Ja sytyttää tulen bensiinillä.
Tämä halu voittaa joukkomurhan käytännön ongelmat -
auttoi tavoittelemaan Himmlerin unelmaa -
murhata miljoonia Puolan juutalaisia vuoden 1942 aikana.
Himmlerin käskyn jälkeen 19. heinäkuuta -
ihmisiä koottiin sadoissa kaupungeissa ja kylissä.
Mutta karkotus Puolaan ei aina sujunut kuten natsit halusivat.
Kesällä 1942 Przemyslin juutalaiset -
kuulivat huhun, että heidät karkotettaisiin pian.
Getto oli suljettu 15. heinäkuuta.
Alle kaksi viikkoa myöhemmin -
SS halusi kuljettaa juutalaiset kuolemaansa.
Armeijan päämajassa Przemyslissä -
luutnanttiAlbert Battel kuuli uutisen lähestyvistä karkotuksista.
Ennen sotaa lakimies Battel oli ollut vaikeuksissa natsien kanssa -
kohdeltuaan juutalaisia hyvin.
Hän oli raivoissaan SS: N operaatiosta Przemyslin juutalaisia vastaan.
26.7. Battel ajoi gettoon -
viemään pois armeijalle työskentelevät juutalaiset.
Hänellä oli esimiestensä tuki vastustaa karkotuksia.
He eivät halunneet menettää juutalaista pakkotyövoimaansa.
Saavuttuaan Battel piti saarnan vartijoille.
Hän uhkasi tulla väkisin sisään pyytämällä sotilaspataljoonan apuun.
Vartijoille geton ulkopuolella oli selvää -
ettei Battel luovuttaisi helpolla.
Hänellä piti olla rohkeutta -
ajaa kuorma-autot gettoon ja viedä juutalaiset pois.
Keskivertosaksalainen ei olisi tehnyt sitä.
Se oli kaikkien mielestä sankarillinen teko.
Hän oli hyvin mukava ihminen.
Hän oli lakimies -
nähkääs.
Mutta lakimiehiä on hyviä ja pahoja.
Battel jopa suojelijuutalaisia armeijan päämajan kellarissa.
Pian juutalaisten piilottamisen jälkeen hän sai siirron.
Salainen tutkimus tapauksesta tuli Himmlerin käsiin.
Hänestä Battel piti pidättää sodan jälkeen ja erottaa natsipuolueesta.
1981, lähes 30 vuotta kuolemansa jälkeen -
Battel sai arvonimen "vanhurskas kansakuntien joukossa" -
Yad Vashemissa Israelissa.
Hänen kunniakseen on istutettu puu Vanhurskaiden lehtoon -
muistutukseksi, että kaikki saksalaiset -
eivät osallistuneet lopulliseen ratkaisuun.
Mutta jokaistaAlbert Battelia kohden oli lukuisia halukkaita osallistujia.
Yksi innokkaimmista työskenteli täällä Treblinkassa.
Vuoden 1942 aikana komendantti Franz Stangl -
oli valvonut leirin muutostöitä.
Natsien työ hioa joukkomurha täydelliseksi Treblinkassa -
oli vihdoin valmis.
Tri Eberlin aikainen kaaos oli poissa.
Stanglin johtaman kuolemaleirin tehtävä salattiin sinne saapuvilta.
Maassa oli kukkia -
eivätkä ihmiset osanneet kuvitella missä olivat.
Oli maalatut kopit ja kylttejä aivan kuin rautatieasema olisi oikea.
Muistan että yksi sanoi nämä sanat.
En koskaan unohda niitä.
Hän sanoi sen saksaksi.
"Tulkaa pian. Vesi jäähtyy."
He menivät niin pitkälle.
Homma toimi kaamealla tavalla ja sitä oli kauhea katsella.
Stangl auttoi luomaan valtavan, suihkuhuoneiksi naamioidun -
kaasukammiokompleksin -
joka pystyi tappamaan yli 3000 ihmistä kerralla.
Viime aikoihin asti ei ole tiedetty montako ihmistä murhattiin 1942 -
Treblinkan kaltaisilla leireillä.
Muutama vuosi sitten löytyi siepattu saksalainen sähke -
joka paljastaa -
että Treblinkassa, Sobiborissa, Belzecissa ja Majdanekissä -
murhattiin 1274166 ihmistä vuoden 1942 aikana.
Siepatussa sähkeessä on kirjoitusvirheitä -
mutta jotta kokonaismäärä täsmäisi, Treblinkan luvun pitää olla 713555.
Treblinka oli natsivaltion suurin tappamiskeskus.
Mutta ei kauan.
Suunnittelijat olivat yrittäneet muuttaa uusien, Auschwitz-Birkenauun -
rakennettavien krematorioiden toimintaa.
Suunnitelmia muutettiin kuukausien aikana.
Kellarin ruumishuoneet muutettiin.
Kouru jota pitkin ruumiit piti laskea kellariin -
poistettiin suunnitelmista.
Rakennuksen sivuun lisättiin portaat -
vaikka rakennuksessa piti säilyttää kuolleita, ei eläviä ihmisiä.
Sitten maanalaiseen ruumishuoneeseen johtavia ovia muutettiin.
Ensin aukeamaan ulospäin -
sitten kaksoisovista yhdeksi -
vahvistetuksi ja kaasutiiviiksi, johon lisättiin tirkistysaukko.
Kellarin ruumishuoneesta oli tullut kaasukammio.
Auschwitz oli viimeisiä leirejä, jossa oli suurten määrien tappotehdas.
Kun se avattiin keväällä 1943 -
alkoi vaihe leirin toiminnassa -
joka tekisi paikasta pahamaineisen.
Muutosta symboloi uusi lääkintähenkilökunnan jäsen.
Obersturmbannführer.
Mies joka oli juuri haavoittunut itärintamalla -
ja saanut rautaristin urheudesta.
Hänen nimestään tulisi pahamaineinen.
Tohtori Josef Mengele.
Toivottavasti meillä tulee olemaan hyvä työsuhde.
Suomennos: JuhaArola OrdioVision, 2006